МІСЬКЕ САМОВРЯДУВАННЯ ПІВДНЯ УКРАЇНИ У XIX СТ.: ІНТЕЛЕКТУАЛЬНІ ПРАКТИКИ МУНІЦИПАЛЬНИХ ЕЛІТ У ПРОЦЕСАХ МОДЕРНІЗАЦІЇ ТА ФОРМУВАННЯ МІСЬКОЇ ПУБЛІЧНОЇ СФЕРИ
Мета дослідження полягає у розкритті інтелектуальної діяльності депутатів міського самоврядування Півдня України в XIX – початку XX ст. як інструменту формування громадської думки. Наукова новизна. Стаття присвячена проблемі розгляду діяльності міського самоврядування Півдня України на соціальному рівні. В рамках визначеного дослідження історичний процес розглядається не в якості еволюції політичних інституцій, а крізь призму осмислення інтелектуальної історії діяльності представників самоврядування XIX – початку XX ст. Методологія дослідження. У методологічному плані основою роботи став людиновірний концепт, який застосовувався з метою аналізу індивідуального навантаження практик співробітників муніципалітетів крізь призму багатоваріативності їх досвідів, що дало змогу дослідити самоврядування в якості особистісного феномену. Концепт людиновимірності доповнений локальним методом дослідження, за допомогою якого можна відзначити неповторність та індивідуальність кожної самоврядної одиниці і окреслити просторову конфігурацію на соціальному рівні, що дозволяє підсвітити культурний шар. В рамках локальної історії виділявся концепт мікроісторії, який допоміг пояснити творчість конкретних історичних постатей у нестандартних досвідах роботи. Головна увага в дослідженні звертається на осмислення/переосмислення досвіду діяльності самоврядних структур Півдня України. Висновки. У висновках відзначено, що інтелектуальна робота депутатів міського самоврядування Півдня України заслуговує уваги, оскільки несе в собі досвід практичної реалізації муніципальної роботи на місцях. Їх роботи, здебільшого, носять не суто наукове значення, а прикладне. Вони передають інформацію і звертаються до тих джерел, які, на жаль, до нашого часу не збереглись. Передані та охарактеризовані різні сторони самоврядної практичної діяльності крізь призму особистісного сприйняття авторів досліджуваного періоду
Авторське право (c) 2026 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ДІЯЛЬНІСТЬ WNISEF НА ПІВДНІ УКРАЇНИ У 2015–2021 РОКАХ
Метою запропонованої статті є комплексний аналіз впливу програм міжнародної технічної допомоги американського фонду Western NIS Enterprise Fund (WNISEF, який нині функціонує як Ukraine-Moldova American Enterprise Fund) на соціально-економічний розвиток і глибоку трансформацію місцевих територіальних громад у південних регіонах України (Миколаївська, Одеська, Херсонська області) у 2015–2021 роках. Методологічна база представленого дослідження ґрунтується на фундаментальних принципах історизму, наукової об’єктивності та системного підходу. Для досягнення поставленої мети активно використано загальнонаукові методи аналізу, синтезу й порівняння. Крім того, застосовано сучасний міждисциплінарний підхід для всебічного вивчення складних механізми взаємодії міжнародних фінансових інституцій із місцевими органами влади, представниками бізнесу та організаціями громадянського суспільства в рамках реалізації інноваційних ініціатив. Наукова новизна статті вирізняється детальним фокусом на малодослідженому аспекті – регіональній специфіці історії роботи Фонду безпосередньо на Півдні України. Робота вперше вводить у широкий науковий обіг актуальні й систематизовані дані про реальну результативність економічних і соціальних реформ в українських громадах у період до повномасштабного вторгнення, розкриваючи унікальний механізм впливу міжнародної технічної допомоги на локальний розвиток. У роботі детально проаналізовано ключові напрями діяльності WNISEF після 2014 року, коли пріоритетом стратегії стала всебічна підтримка децентралізації та інституційного зміцнення. Доведено, що Фонд відіграв значну роль в модернізації освітньої інфраструктури Півдня, профінансувавши опорні сільські школи у рамках ініціативи “Пілот 24”. Виокремлено вагомий внесок у міський розвиток на прикладі інституційної підтримки “Агенції розвитку Миколаєва”. Відзначено успішну реалізацію масштабних освітніх програм: створення миколаївського осередку Української академії лідерства (УАЛ) та підтримку безкоштовного ІТ-навчання для школярів. Значну увагу приділено стимулюванню інноваційного бізнесу через інвестиції у технологічні стартапи, а також ініціативі мікрогрантів DREAMactions для соціальних проєктів. Автор приходить до висновку, що співпраця впливових міжнародних організацій, органів місцевого самоврядування та представників громадськості стала надзвичайно ефективним інструментом для стимулювання сталого регіонального розвитку. А реалізовані інноваційні проєкти WNISEF слугують яскравим прикладом дієвої взаємодії, яка забезпечує невідворотність трансформаційних процесів і може бути плідно використана для формування майбутніх стратегій відбудови.
ТРАНСФОРМАЦІЯ СИСТЕМИ СЕРЕДНЬОЇ ОСВІТИ В ТЕРНОПІЛЬСЬКОМУ ВОЄВОДСТВІ (1932-1939)
Мета статті полягає у комплексному дослідженні трансформації системи середньої освіти в Тернопільському воєводстві у 1932–1939 рр. у контексті реалізації загальнодержавної освітньої реформи Другої Речі Посполитої, зокрема з’ясуванні структурних, змістових, організаційних і кадрових змін, а також визначенні їхнього впливу на розвиток регіонального освітнього середовища. Особлива увага приділяється аналізу впровадження двоступеневої моделі середньої освіти, ролі ліцеїв як нового типу навчальних закладів та специфіці функціонування державних і приватних освітніх інституцій у багатонаціональному середовищі воєводства. Методи дослідження ґрунтуються на поєднанні загальнонаукових і спеціально-історичних підходів. Застосовано принципи історизму, об’єктивності та системності, що дозволили розглядати освітні процеси у широкому соціально-політичному контексті. Використано методи джерелознавчого аналізу, порівняльно-історичний, проблемно-хронологічний та структурно-функціональний методи. Основу джерельної бази становлять матеріали освітньої періодики, які дали змогу реконструювати як нормативні засади реформ, так і практику їх реалізації на рівні Тернопільського воєводства. Результати дослідження засвідчили, що трансформація системи середньої освіти у 1932–1939 рр. мала комплексний характер і охоплювала всі ключові елементи освітньої системи. Встановлено, що впровадження реформи Єнджеєвича спричинило перехід від восьмирічної гімназії до моделі, що складалася з чотирирічної гімназії та дворічного ліцею, що забезпечувало диференціацію та профілізацію навчання. У регіоні відбулося активне розгортання мережі ліцеїв у повітових центрах, що сприяло розширенню доступу до середньої освіти. Проаналізовано модернізацію змісту навчання, зокрема впровадження прикладних дисциплін і розвиток професійної освіти, орієнтованої на потреби ринку праці. Виявлено суттєві зміни у системі підготовки педагогічних кадрів, пов’язані з ліквідацією вчительських семінарій і створенням педагогічних ліцеїв. Окремо розкрито роль приватного сектору освіти та специфіку національної політики, що проявлялася у впровадженні утраквізму та функціонуванні українських освітніх закладів в умовах державного контролю. Висновки. Трансформація системи середньої освіти в Тернопільському воєводстві у 1932–1939 рр. була складовою загальнодержавного процесу модернізації шкільництва та водночас відображала регіональні особливості соціально-економічного і національного розвитку. Реформа сприяла уніфікації освітньої системи, підвищенню якості підготовки учнів і розширенню функціональних можливостей середньої школи, однак супроводжувалася суперечливими тенденціями у сфері національної політики. Загалом освітні перетворення цього періоду заклали підґрунтя для формування нової моделі середньої освіти, орієнтованої на поєднання загальнокультурної підготовки з практичною професіоналізацією молоді.
ГЛАСНІСТЬ ЯК СКЛАДОВА ПОЛІТИКИ ПЕРЕБУДОВИ НА КИЇВЩИНІ
У статті проаналізовано особливості та характерні риси політики гласності на Київщині в період перебудови, проаналізовано чинники, які вплинули на процес формування гласності на Київщині, а також його наслідки. Метою дослідження є комплексний науковий аналіз завдань, цілей, які ставила перед собою радянська влада, а також реакція суспільства на ці зміни. Методологічною основою дослідження є загальнонаукові принципи історизму, об’єктивності, а також ретроспективний, порівняльно-історичний, аналітичний. Принцип історизму дає можливість розглядати процес гласності на Київщині в контексті тих історичних обставин, які відбувалися, а саме, політики перебудови під керівництвом М. Горбачова. Принцип об’єктивності розкриває нам реальну картину тих доволі суперечливих та складних обставинах другої половини 80-х рр., в яких опинилася УРСР та Київщина, зокрема. Ретроспективний метод дає нам можливість екстраполювати процес розширення свободи слова та комунікації влади, її проблематику на сучасні суспільно-політичні тенденції. Порівняльно- історичний метод розкриває нам особливості та характерні риси політики гласності на Київщині та в інших регіонах України. Аналітичний метод дає змогу нам з’ясувати причини, фактори, які вплинули на гласність на Київщині. Наукова новизна. Політика гласності як складова політики перебудови ініційованої М. Горбачовим є досить актуальною та висвітлювалася у працях досить великої кількості науковців більш комплексно. Натомість, регіональна специфіка даного процесу залишається малодослідженою. Тому дослідження політики гласності на Київщині в умовах перебудови є дуже актуальною та становить значний науковий інтерес. Результати та висновки. Політика гласності мала свої особливості на Київщині. Разом з тим, процес політики гласності в УРСР був доволі складним та не зовсім однозначним. Головними складниками процесу були: реабілітація, розширення комунікації суспільства через його поступове та адаптивне наближення до управління державою, разом з тим, щоб не допустити вихід процесу з-під контролю. Крім того, важливу роль відігравали розсекречення архівних матеріалів та дослідження «білих плям». Політика гласності на Київщині відбувалася в умовах, коли політичний центр намагався балансувати та поступово часто на формальному рівні дозовано підпускати суспільство до формального управління державою без виходу процесу за рамки, які б, на думку, радянського керівництва призвели б до колапсу. Разом з тим, суспільство все чіткіше почало апелювати до змін та формувати власний порядок денний все частіше, незважаючи на владні директиви та накази.
МІСЬКА ТРАНСФОРМАЦІЯ ХЕРСОНА НА РУБЕЖІ XIX–XX СТ: ЕЛЕКТРОТРАНСПОРТ ЯК МЕХАНІЗМ УРБАНІСТИЧНОЇ МОДЕРНІЗАЦІЇ
Метою статті є аналіз процесів організації, еволюції та розвитку міського простору Херсона на початку XX в контексті модернізаційних процесів Півдня України, зокрема через спробу впровадження електричного трамвая за договором з італійським підданим В.І. Босаліні. Стаття розглядає Херсон у порівнянні з містами-сусідами, Одесою та Миколаєвом, де трамваїзація була реалізована, що дозволяє оцінити особливості локальної урбаністичної трансформації. Методологічно дослідження ґрунтується на комплексному історико-урбаністичному аналізі з застосуванням теорії модернізації. Використано аналіз архівних джерел, зокрема порівняльний аналіз досвіду інших південних міст у сфері трамваїзації та технологічної модернізації. Наукова новизна статті полягає у залученні теорії модернізації з європейською орієнтацією. А також науковою новизною є те, що ми вводимо до наукового обігу нові архівні документи. Основний зміст статті показує, що договір з В. Босаліні містив потенційну систему управління, інтегруючу транспортну, енергетичну та соціальну інфраструктури, яка відповідала принципам зворотного зв’язку, ієрархії та адаптивності. Проте проєкт залишився нереалізованим, що кардинально відрізняє модернізацію Херсона і Миколаєва з Одесою, де трамваїзація сприяла формуванню інтегрованих систем міського управління та соціально-економічної динаміки. Також у статті висвітлено роль іноземного підприємця як агента європейської модернізації, який міг би впровадити у Херсоні передові європейські технічні стандарти, організаційні моделі та урбаністичні практики. Висновки підкреслюють, що відсутність практичної реалізації проєкту обмежила модернізаційний потенціал Херсона, залишивши його міський простір у стані потенційної, але незавершеної трансформації.
ІСТОРИЧНЕ ЗБРОЄЗНАВСТВО В СИСТЕМІ ПІДГОТОВКИ ВЧИТЕЛІВ ІСТОРІІ В УКРАЇНІ
У статті зазначено, що історичне зброєзнавство як міждисциплінарна галузь історичної науки є важливою складовою реконструкції минулого, оскільки дає змогу відтворити не тільки військові технології, а й економічні зв’язки, соціальну структуру та художньо-естетичні уявлення за певними реаліями суспільного розвитку. У визначеному контексті розглянуто перспективні можливості залучення всього комплексу історичного зброєзнавства у сучасний освітянський простір та інтеграцію історії зброї в навчальні програми підготовки майбутніх вчителів історії в Україні. Метою дослідження є – аналіз фахової історіографії, яка дозволяє формувати у майбутніх вчителів навички критичного аналізу проблем історії озброєння, сприяє оволодінню базовим інструментарієм дослідження основних етапів становлення, розвитку та сучасного стану наукової галузі. Методологія: використано загальні й спеціальні методи: порівняльно-історіографічний, джерелознавчий, біографічний, метод періодизації. Поєднувальний характер визначеного комплексу дозволяє довести майбутнім спеціалістам вагомість ролі і місця зброї у воєнно-політичних подіях та її опосередкований вплив на суспільні світові реалії. Результати: доведено, що вивчення історії озброєння є складовою частиною розуміння світоглядного сприйняття війни; осмислення процесу формування військових традицій, історичної пам’яті, національної ідентичності та патріотичного виховання молоді загалом. Персоніфіковано етапи формування української школи зброєзнавства – від перших археологічних описів до становлення системних наукових підходів і інтеграції у світовий науковий простір. Окреслено тенденції сучасного етапу розвитку – міждисциплінарність, поєднання історико-типологічного аналізу з методами матеріалознавства, упровадження цифрових технологій та активізацію міжнародної наукової співпраці. Наголошено, що створення у навчальному процесі інтеграційно-вмонтованого майданчика історії зброєзнавства є запорукою до формування у студентської молоді здатності до творчого науково-дослідного мислення. Висновки: на початку ХХІ ст. фахова історіографія українського зброєзнавства дозволяє викладачам закладів вищої освіти спиратися на наукові здобутки саме вітчизняних дослідників. Доведено, що історичне зброєзнавство має перспективну можливість до подальшого інтегрування в освітній процес окремим блоком навчальних дисциплін. Вони мають допомогти у створенні цілісної системи цивілізаційного розвитку на засадах світоглядного розуміння міліарної компоненти та сприяти розвитку ключових професійних навичок майбутніх спеціалістів, які зможуть ефективно впливати на формування історичної свідомості молоді України.
БОРОТЬБА КДБ ПРОТИ УКРАЇНСЬКИХ ШІСТДЕСЯТНИКІВ У ПЕРШІЙ ПОЛОВИНІ 1960‑Х РР.
Метою статті є комплексний аналіз форм, методів і механізмів боротьби Комітету державної безпеки (КДБ) проти українських шістдесятників у першій половині 1960‑х рр., із з’ясуванням еволюції агентурно-оперативної та профілактичної діяльності спецслужби й підготовки підґрунтя для подальших репресивних акцій. Методологічною основою статті виступили принципи об’єктивності, історизму, всебічності, наступності, а також комплекс спеціально-історичних і загальнонаукових методів. У роботі використано методи аналізу та синтезу, ретроспективний, проблемно-хронологічний, метод порівняння та зіставлення інформації з різних джерел. Результати та висновки. У першій половині 1960‑х рр. КДБ виробив щодо шістдесятників специфічну тактику, що відрізнялася від практик проти підпільних організацій: замість масових арештів домінували агентурно-оперативні заходи, профілактика та ідеологічний тиск. Уже наприкінці 1950‑х рр. було закладено основу системного контролю – розгалужена агентурна мережа, масові «профілактичні бесіди», спроби вербування та допити засвідчили досить швидку реакцію каральних органів на активізацію культурного руху. У 1963–1964 рр. тиск набув виразніших форм: поряд із публічними ідеологічними кампаніями було розгорнуто агентурні операції, зокрема заведено справу групової розробки «88». Сукупність зафіксованих заходів свідчить про перехід від фрагментарного нагляду до системної підготовки масштабної репресивної акції, реалізованої вже 1965 р. Посилення профілактичної роботи у середині 1960‑х рр. свідчить про те, що КДБ прагнув не тільки контролювати, а й перехопити смислове лідерство в середовищі шістдесятників. Показово, що навіть багатогодинні бесіди й примус до «каяття» не гарантували припинення активності шістдесятників, що зумовило подальшу радикалізацію дій спецслужби. Активне «вивчення» регіональних осередків і спроба пов’язати шістдесятників із оунівським підпіллям завершили формування наративу про «спадкоємців націоналістів», який став підґрунтям для наступних арештів. У першій половині 1960‑х рр. було створено інституційну, агентурну та пропагандистську інфраструктуру боротьби з шістдесятниками, що визначила характер репресивної політики середини і другої половини десятиліття.
ПОЛКОВО-СОТЕННІ ОБЛІКОВО-СТАТИСНИЧНІ ДОКУМЕНТИ В СИСТЕМІ ДІЛОВОЇ КОМУНІКАЦІЇ ГЕТЬМАНЩИНИ
Розвідку присвячено дослідженню полково-сотенних обліково-статистичних документів як важливої складової системи ділової комунікації Гетьманщини другої половини XVII – XVIII століть. Метою роботи є визначення їх функціонального призначення, інформаційного потенціалу та ролі в забезпеченні управлінської взаємодії між адміністративними структурами козацької держави. Адже такий опис документів дозволяє показати особливості їх оформлення, наголосити на специфіці технології обміну інформацією між взаємозалежними гілками влади періоду Гетьманщини. Методи. У дослідженні використано комплекс загальнонаукових і спеціальних методів, зокрема історико-типологічний, структурно-функціональний, порівняльний та джерелознавчий аналіз. Застосування методів документознавчого аналізу дало змогу з’ясувати особливості побудови формуляру, змісту та комунікативних функцій обліково-статистичних документів полково-сотенних канцелярій. Результати. Установлено, що обліково-статистичні документи (реєстри, списки, компути, присяжні або записні, переписні книги, ревізії) виконували не лише обліково-статистичну, а й комунікативну функцію, забезпечуючи обмін інформацією між різними рівнями влади. Проаналізовано їх значення для персоналізації козацьких сотенних утворень та реконструкції соціальної структури населення. Доведено, що обліково-статистичні документи унікальним джерелом, яке дозволяє простежити трансформацію адміністративних практик у контексті імперської політики Російської держави. Висновки. Полково-сотенні обліково-статистичні документи становлять важливе джерело для вивчення ділової комунікації, управлінських традицій та соціально-економічного розвитку Гетьманщини. Вони є багатофункціональними комунікативними текстами, тому що інформують, регулюють, ідентифікують та формують історичну пам’ять на сьогодні. Їх аналіз сприяє глибшому розумінню механізмів функціонування української адміністративної системи та її змін в умовах колоніального російського впливу, адже подальший розвиток діловодства в Україні відбувався в умовах уніфікації з діловодством Російської імперії.
ВІЙСЬКО КРИМСЬКОГО ХАНСТВА У ВОЄННИХ КАМПАНІЯХ ПРОТИ МОЛДОВСЬКОГО КНЯЗІВСТВА (1484–1538 РР.)
У статті досліджено особливості воєнних кампаній Кримського ханства, як союзника Османської імперії, проти Молдавського князівства протягом 1484-1538 рр., проаналізовано чисельність, озброєння і тактику кримців, показано процес перетворення Молдови на васальну державу Порти. Метою дослідження є комплексний аналіз участі війська Кримського ханства у бойових діях проти Молдови 1484–1538 рр. Методологічною основою статті є загальнонаукові принципи історизму, об’єктивності та системності. Історико-генетичний метод дозволяє простежити зміни у політичних відносинах між Портою, Кримським ханством та Молдовою. Історико-порівняльний метод дозволяє порівняти військо Молдовського князівства, Кримського ханства та Османської імперії, насамперед їх чисельний склад, тактику та особливості військового мистецтва. Наукова новизна. У статті показано вагому роль кримських татар у підкоренні Молдови Османською імперією. Використано великий масив тогочасних нарративних джерел, праці румунських, турецьких, українських дослідників. Критично розглядаються повідомлення тогочасних хронік і літописів про битви 1518 р. та 1538 р. – головно, про кількість учасників, хід та наслідки. Доведено, що дії кримців послаблювали спроможність Молдови до опору туркам, завдавали потужного удару по мобілізаційним можливостям князівства, а також здійснювали вагомий вклад у тактичну та польову розвідку османів. Простежено, що Молдова так й не змогла знайти дієвих союзників з-поміж інших держав, а Польща через конфлікт за Покуття виступала ситуативним союзником Порти, зокрема у кампанії 1538 р. Bисновки. Турецькі султани почали залучати татар для набігів на молдовські території ще з другої половини XV ст., як інструмент тиску, залякування та покарання. Набіг татар 1518 р. завершився для них провалом, оскільки молдавське військо завдяки нічним маневрам змогло розгромити табір кримців та вело переслідування ворога. Відносини Молдови та Порти значно загострились в роки правління господаря Петру Рареша. Доведено, що військова кампанія Порти 1538 р. мала цілу низку причин, насамперед через дії молдавського господаря П. Рареша, стратегічні цілі та необхідність отримання плацдарму для подальших кампаній проти європейських держав. Зроблено висновок, що князівство у 1538 р. не змогло у повному обсязі мобілізувати військо через дії татар та опір молдавської еліти (бояр), господар не зміг дати ворогу вирішальний бій у заздалегідь обраному місці. Кримське ханство завдяки застосуванню вдалої тактики та маневрів активно сприяло захопленню Молдови османами. Завдяки високій мобільності, кримці займалися тактичною розвідкою на полі бою, здійснювали відволікаючі маневри та залучалися османами для збору фуражу та припасів на території Молдови.
ПОВСЯКДЕННІСТЬ БЮРОКРАТІЇ: ДЖЕРЕЛЬНІ АСПЕКТИ ФУНКЦІОНУВАННЯ ХЕРСОНСЬКОЇ МІСЬКОЇ ДУМИ 1879 Р.
Проблематика вивчення міського самоврядування Херсона другої половини XIX ст. сьогодні набуває особливої ваги у зв’язку з масштабними втратами документальної спадщини, спричинені російською окупацією 2022 р. Значна частина дореволюційних фондів Державного архіву Херсонської області, зокрема матеріали міської думи, була викрадена. Це зумовлює необхідність введення до наукового обігу тих джерел, які збереглись у копіях, приватних колекціях, що набуває не тільки наукового, але й меморіального виміру. Мета статті – реконструювати адміністративну повсякденність Херсона 1879 р. через аналіз матеріалів фонду № 4 Державного архіву Херсонської області, які репрезентують діяльність міської думи та управи.Методологія дослідження спирається на міждисциплінарний підхід і теорію повсякденності, що дозволяє розглядати джерела як текстуальні репрезентації соціального порядку, комунікаційних практик і владного дискурсу. До основного кола дослідницьких матеріалів належать: Журнал засідань Херсонської міської думи та Пам’ятна книжка Херсонського міського громадського управління. Перший документ фіксує хроніку практичної роботи думи: склад присутніх, перебіг обговорень, ухвалення рішень, що дозволяє простежити механізми функціонування міської бюрократії. Другий – підсумовує діяльність самоврядування, подаючи систематизовані дані про фінанси, штат, установи та комісії. Разом вони відтворюють ритм міського життя, показують логіку ухвалення рішень, форми комунікації між думою та управою, гласними та громадою. Регулярність засідань (переважно щотижневих) і зміст обговорень – від господарських питань до опіки над школами й лікарніми – демонструють становлення стабільної адміністративної рутини. Саме в цих практиках проявляється формування локальної модерності, де бюрократія виступала не лише апаратом влади, а й соціальним середовищем міського життя. У підсумку зроблені висновки, що аналіз документів думи 1879 р. дозволяє відторити соціальну текстуру херсонської бюрократії; побачити, як через буденну адміністративну працю формувалась інституційна культура, громадянська участь і локальна ідентичність. В умовах сучасних воєнних втрат подібні джерела стають актом відновлення історичної пам’яті міста та його минулої тяглості.
СОЦІАЛЬНІ МЕДІА ЯК ІНСТРУМЕНТ ПОШИРЕННЯ ІНФОРМАЦІЇ ТА КАТАЛІЗАТОР СУСПІЛЬНО-ПОЛІТИЧНИХ ЗРУШЕНЬ В ХОДІ РЕВОЛЮЦІЇ ГІДНОСТІ
Актуальність дослідження зумовлена визначальною роллю соціальних медіа в сучасних суспільно-політичних процесах та їхнім особливим значенням під час Революції Гідності в Україні. У цей період цифрові платформи виступили ефективним простором для мобілізації громадян, поширення альтернативної інформації та формування горизонтальних зв’язків між учасниками протестів. Завдяки цьому вдалося подолати інформаційну монополію традиційних засобів інформації, забезпечити широку суспільну підтримку та активізувати міжнародну солідарність. Усвідомлення цих процесів є необхідною умовою для аналізу розвитку громадянського суспільства та демократичних трансформацій в Україні. Мета статті полягає у з’ясуванні ролі соціальних медіа як каталізатора суспільно-політичних зрушень в ході Революції Гідності, а також у комплексному аналізі довготривалого впливу цього досвіду на трансформацію громадянської участі та становлення демократичних інститутів. Методи дослідження включають аналіз наукових джерел, контент-аналіз матеріалів соціальних мереж, а також системний і порівняльний підходи. Їхнє використання дозволило простежити закономірності функціонування цифрових платформ у період масових протестів, виявити ключові механізми мобілізації та особливості цифрової комунікації. Результати дослідження показали, що соціальні медіа виконували комплексну функцію: забезпечували швидке поширення інформації, створювали умови для самоорганізації учасників, сприяли міжнародному інформаційному обміну та формували позитивний імідж протестного руху. Крім того, виявлено, що багатофункціональність платформ стала основою для появи нових форм громадської активності, яка еволюціонувала від ситуативної координації до стійких волонтерських ініціатив. У висновках підкреслено, що соціальні мережі під час Революції Гідності були не лише інструментом комунікації, але й важливим чинником консолідації громадянського суспільства, що призвів до незворотніх суспільно-політичних зрушень. Вони продемонстрували здатність забезпечувати демократизацію суспільно-політичних процесів, сприяючи інституціоналізації нових форм громадянської активності та зміцнювати цінності свободи й солідарності.
НА КІСТКАХ: ВТОРИННЕ ВИКОРИСТАННЯ ВІДХОДІВ В УКРАЇНСЬКІЙ СРР У 1920-Х–НА ПОЧАТКУ 1930-Х РОКІВ
Мета статті – проаналізувати становлення державної політики вторинного використання кісток у ранньорадянській Україні з акцентом на потреби радянської промисловості, простори, методи та проблеми збирання, головних акторів та відносини між ними під час цієї діяльності. Новизна дослідження полягає у відсутності спеціального ґрунтовного аналізу, присвяченого саме кісткам, тому стаття заповнює існуючу наукову прогалину. Методологія: основою розвідки стали документи українських архівів, що раніше не вводилися в науковий обіг, матеріали радянської преси та науково-популярної літератури відповідного періоду, а також статистичні колекції. Висновки: Зроблено висновок, що кейс збирання кісток є показовим з перспективи ранньорадянської системи управління ресурсами та відображає в мініатюрі організацію ресайклінгу відходів у 1920-х – на початку 1930-х років. Показано, що вже в цей період у СРСР формувалася модель видобутку ресурсів із периферійних республік, де відходи розглядалися як цінний ресурс нарівні із зерном, лісами, вугіллям, газом і водою. Виявлено тяглість практик збору до традицій Російської імперії та одночасно показано зв’язок між індустріалізацією, урбанізацією та появою нових просторів і методів збирання відходів. Показано, що навіть у період НЕПу адміністративна модель ресайклінгу демонструвала прагнення влади контролювати потоки ресурсів через планову економіку та вертикаль управління, залучаючи державних і приватних заготівельників. Водночас несумісні підходи, дисбаланси між собівартістю та закупівельною ціною, низька мотивація працівників і населення призводили до системних проблем, невиконання планів та гострої конкуренції між заготівельниками, які одночасно були партнерами і конкурентами. Поставлено питання про економічну ефективність ранньорадянського ресайклінгу кісток, яка компенсувалася важливою політичною функцією: підпорядкування економіки республіки директивам центру, демонстрацію мобілізаційного потенціалу периферійних ресурсів та спроможності радянської системи їх ефективно залучати.
МІЖ ТИСКОМ ДЕРЖАВИ Й ЦЕРКОВНОЮ МІСІЄЮ: ДІЯЛЬНІСТЬ ПРАВОСЛАВНОГО ДУХОВЕНСТВА У ФОРМУВАННІ МАЙБУТНІХ СЕМІНАРИСТІВ В УРСР (ДРУГА ПОЛОВИНА ХХ СТ.)
Метою дослідження є виявлення форм і механізмів участі православного духовенства УРСР у підготовці майбутніх семінаристів у другій половині ХХ ст., з огляду на обмеження релігійної освіти та антирелігійну політику радянської влади.Методами дослідження стали проблемно-хронологічний, порівняльно-історичний, описовий, реконструктивний, а також метод конкретного аналізу історичних джерел. Результати дослідження. Проаналізовано участь православного духовенства УРСР у підготовці майбутніх семінаристів у другій половині ХХ ст. на тлі обмежень релігійної освіти та антирелігійної політики радянської влади. Розкрито легальні, напівлегальні й нелегальні форми залучення молоді до духовного життя, включно з богослужбовою практикою, індивідуальним наставництвом і неформальним релігійним навчанням. Простежено роль священників як носіїв релігійної тяглості, духовних наставників і посередників у формуванні пастирських кадрів. З’ясовано, що неформальна діяльність духовенства з підготовки молоді до пастирського служіння стала формою латентного опору радянській антирелігійній політиці й передумовою релігійного відродження кінця 1980-х років. Висновки. Православне духовенство в УРСР у другій половині ХХ ст. відігравало не лише релігійно-обрядову, а й освітньо-виховну роль, перебираючи на себе функції духовного наставництва та початкової богословської освіти в умовах жорстких обмежень. Формуючи неформальні механізми підготовки майбутніх пастирів, парафіяльні священники розробили цілу низку адаптаційних практик, що поєднували участь у богослужіннях, релігійне виховання в родинах, індивідуальні бесіди, надання доступу до духовної літератури, а також підтримку абіітурієнтів на всіх етапах вступу до семінарій. Ці процеси набули як спонтанного, так і системного характеру в межах церковних громад. Особливістю виявлених практик було їхнє глибоке вкорінення у локальне релігійне середовище та залежність від особистої ініціативи священника, що свідчить про значущу роль людського фактора в процесі збереження та трансляції релігійної традиції. Наявність прихованих моделей духовного навчання та опіки свідчить про життєздатність церковної спільноти навіть в умовах ідеологічного контролю й переслідувань.
УКРАЇНСЬКО-МОЛДАВСЬКІ ВЗАЄМИНИ ЧАСІВ БОГДАНА ХМЕЛЬНИЦЬКОГО У КОНТЕКСТІ ПОШУКУ МІЖНАРОДНИХ ГАРАНТІЙ УКРАЇНСЬКОЇ НЕЗАЛЕЖНОСТІ
Мета статті – наукове дослідження молдавського напряму зовнішньої політики Богдана Хмельницького в контексті формування української козацької державності у середині XVII ст. Автор аналізує плани гетьмана щодо легітимізації власної влади, спроби налагодження династичних зв’язків та військово-політичних союзів з Молдавським князівством як одного з ключових чинників реалізації державотворчої стратегії. Методологічною основою статті є ринципи об’єктивності, історизму, всебічності, наступності, а таклж компаративний аналіз дипломатичних документів; історіографічний підхід, що у комплексі дозволило комплексно дослідити проблему. У роботі застосовано міждисциплінарний підхід із залученням даних політичної історії, історії міжнародних відносин та соціальної історії. Результати та висновки. Встановлено, що молдавський проект Хмельницького був спробою інтегрувати Гетьманщину у систему міжнародних відносин Східної Європи шляхом династичного шлюбу його сина Тимофія з Розандою Лупу. Це мало на меті піднести статус гетьманської династії до рівня європейських монархічних домів та забезпечити стабільний тил у боротьбі проти Речі Посполитої. Незважаючи на короткочасні успіхи, зокрема перемогу під Батогом та укладення україно-молдавського союзу, внутрішня опозиція в Молдавії та зовнішній тиск з боку Османської імперії, Трансільванії та Польщі призвели до краху планів. Поразка під Сучавою 1653 р. і загибель Тимофія Хмельницького стали ключовим моментом, що змусив гетьмана відмовитися від молдавського вектора та переорієнтувати зовнішню політику на союз з Московією та Портою.Молдавський проект був важливою складовою політичної стратегії Хмельницького, спрямованої на створення української незалежної держави. Його провал продемонстрував залежність гетьманської дипломатії від міжнародних обставин і внутрішніх суперечностей у сусідніх країнах. Досвід цих взаємин дозволяє зрозуміти складність процесів формування української державності у XVII ст. та окреслити перспективи подальших досліджень, зокрема в контексті українсько-османських та українсько-трансільванських відносин.
ПРАКТИКИ ВИЖИВАННЯ ТА СПРОТИВУ ГОЛОКОСТУ: ВЗАЄМОДІЯ ТА ВЗАЄМОДОПОМОГА (ЗА МАТЕРІАЛАМИ ІНТЕРВ’Ю, ЗІБРАНИМИ НА ТЕРИТОРІЇ ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ)
Метою дослідження є вивчення індивідуальних і колективних практик виживання під час Голокосту на Півдні України на основі усних свідчень, зібраних у межах проєкту «Голоси» Меморіального центру Голокосту «Бабин Яр» (Київ, 2020). Дослідження спрямоване на реконструкцію механізмів виживання, визначення чинників, які сприяли порятунку, а також аналіз форм соціальної взаємодії, морального вибору й взаємодопомоги в умовах окупаційного режиму. Методи дослідження. У роботі застосовано методи усної історії, мікроісторії та історії повсякдення у поєднанні з архівною верифікацією свідчень. Використано порівняльний і контекстуальний підходи для виявлення регіональних особливостей стратегій виживання та співвіднесення індивідуальних наративів із ширшим соціально-політичним контекстом нацистської окупації України. Триангуляція джерел – інтерв’ю, архівних документів та музейних матеріалів забезпечує достовірність і комплексність висновків. Результати. Отримані свідчення розкривають різноманітні форми допомоги з боку родичів, сусідів, духовенства, а подекуди – навіть колаборантів.Особлива увага приділена ролі неєврейських членів «змішаних» родин, де матері часто розробляли цілі стратегії для порятунку дітей. Зафіксовано випадки самопожертви заради дітей, формального «вихрещення» як способу порятунку, прихистку дітей та дорослих у домівках неєвреїв. Ці історії демонструють водночас моральну мужність і неоднозначність людської поведінки в умовах окупації. У свідченнях також простежуються післявоєнні практики замовчування та трансформації родинної пам’яті, які зберігають відбитки колективної травми, і відбуваються під впливом «prosthetic» memory.Висновки. Результати дослідження підтверджують, що виживання під час Голокосту на Півдні України залежало не лише від випадку, а й від мережі міжособистісних зв’язків, неформальної взаємодії та морального вибору окремих людей. Дослідження показує, що свідчення очевидців розкривають мікроісторичний вимір Голокосту на Півдні України, у якому індивідуальні та локальні практики вписуються в ширший соціальний контекст насильства, виживання й пам’яті. Документування подібних історій має вагоме значення для збереження історичної пам’яті, подолання стереотипів і розвитку міжнаціонального діалогу.
БІЖЕНЦІ З НАЦИСТСЬКОЇ НІМЕЧЧИНИ: НЕЛЕГАЛЬНИЙ ПЕРЕТИН КОРДОНУ З СРСР У 1939–1941 РР.
Мета дослідження – вказати на соціальні, політичні та правові особливості, які змушували людей до нелегального перетину кордону між Нацистською Німеччиною та СРСР у 1939–1941 роках. В основу розвідки покладено неопубліковані документи з Державного архіву Львівської області (ДАЛО) та Галузевого Державного архіву Служби безпеки України (ГДА СБУ). Досліджено кримінальні справи на осіб, що були засуджені особливими нарадами при МДБ (МВС) СРСР. Методи. Фундаментальними принципами запропонованого наукового дослідження є: історизм, об'єктивний аналіз подій та фактів, незалежно від політичних чи ідеологічних нашарувань. Основою дослідження є застосування історичних, логічних, системно-структурних методів.Також ми використовуватимемо такі наукові методи: аналітичний, проблемно-хронологічний та біографічний. Застосування цих методів сприятиме аналізу конкретної проблеми історичного дослідження. Результати. Питання про те, як міжнародне право міжвоєнної доби та діюча практика міждержавних відносин тлумачили право націй на самовизначення та формальні вимоги для його здійснення є важливим також для аналізу потреб та можливостей населення до здійснення мобільності. У статті досліджено особливості нелегального перетину кордону у 1939–1941 роках між СРСР та нацистською Німеччиною. Наведено конкретні приклади покарань за порушення встановленого тоталітарними країнами кордону. Міждержавні кордони в Європі в період між двома світовими війнами у багатьох випадках не відповідали параметрам етнічного розмежування; за межами національних держав перебували мільйонні маси представників передусім тих народів, чиї інтереси не були враховані на Версальській конференції. Численні випадки появи біженців у СРСР з територій, контрольованих нацистською Німеччиною, відбулися вже восени 1939 року. Висновки. На основі результатів аналізу архівних матеріалів зроблено висновок про репресивну діяльність радянського тоталітарного режиму, який полягав у суворому покаранні біженців та тих, хто потребував тимчасового захисту від нацистської політики гітлерівської Німеччини. Аналіз кримінальних справ дав можливість більш детально вивчити мотиви біженців, їхній шлях та подальшу долю. Розгляд окремих випадків підтвердив політичну вмотивованість слідчих та судових органів, репресивно-каральної системи в СРСР. Знаючи про попередній тоталітарний досвід суспільно-правових відносин у нацистській Німеччині, тисячі євреїв, іноді об’єднуючись в групи по кількадесят чоловік, вирушали до СРСР. В Радянському союзі часто таких втікачів від репресій чекала зустріч із органами держбезпеки. Іноді за звинуваченням у «незаконному перетині кордону» засуджені отримували від трьох до восьми років виправно-трудових таборів. Радянський та нацистський тоталітарні режими використовували біженців для своїх політичних цілей, гомогенізації суспільства та залякування решти громадян.
EXEMPLA ЯКОВА ВІТРІЙСЬКОГО ТА ЙОГО ПРОПОВІДНИЦЬКА ДІЯЛЬНІСТЬ
Стаття комплексно висвітлює постать Якова Вітрійського (Jacobus de Vitriaco, Jacques de Vitry) – видатного французького проповідника, історика та церковного діяча ХII – ХIII століть.Метою розвідки є висвітлення біографії Якова Вітрійського, зокрема його проповідницької діяльності, шляхом аналізу різних історичних джерел, включно зі збіркою Sermones vulgares. Методологічною основою статті є загальнонаукові принципи історизму, об’єктивності й системності; спеціально-історичні методи: історико-типологічний, проблемно-хронологічний, проблемно-історіографічний, порівняльно-історичний; різноманітні джерелознавчі прийоми вивчення історичних пам’яток часів Середньовіччя. Завдяки біографічному методу, вивчення життєвих стратегій видатного священнослужителя пов’язується з його світоглядними позиціями, соціальним походженням та рештою обставин успішного розвитку кар’єри кардинала. Герменевтичні та семіотичні підходи дозволяють провести якісний мікроісторичний аналіз тексту. Деконструкція же окремих exemplorum Якова Вітрійського сприяє виявленню позасвідомісних мовних кліше, які разом з іншими словесними формулами та стійкими метафорами доводять повторюваність структури проповідей.Наукова новизна. Стаття показує видатну роль проповідницької практики Якова Вітрійського в організації Хрестових походів, уточнює значення «прикладів» у релігійному та культурному житті Західної Європи ХII – XIII століть. Доведено, що проповіді Якова Вітрійського стали важливим каналом поширення ідеї необхідності Хрестових походів. Простежено взаємозв’язок особистісних мотивів, соціальних та релігійних ідей, життєвих обставин в його рішенні присвятити себе місіонерству.Вперше exempla були досліджені крізь призму т.зв. історії емоцій. У розвідці сформульовані перспективи подальших досліджень проповідницької діяльності та творів Якова Вітрійського.Bисновки. Автори визначили головні етапи проповідницької діяльності Якова Вітрійського й особливості його творчості, дослідили специфіку середньовічних exemplorum як джерел, їхню дидактичну функцію, особистісні, соціальні та релігійні мотиви, а також способи відтворення емоцій – страху, гніву, сорому, роздратування – у взаємодії з моральними принципами й богословською символікою. Розглядаються також зв’язки між художніми прийомами високопоставленого священика, його особистим життєвим досвідом і завданнями Хрестових походів. Exempla Якова Вітрійського відігравали вагому роль у релігійному та культурному житті Західної Європи часів Високого Середньовіччя. У тексті проілюстровано, як через доступну й образну мову автор поєднував реалії повсякдення з універсальними моральними категоріями. Зроблено висновок, що exempla Якова Вітрійського не лише відображають духовно-моральний стан середньовічного суспільства, а й демонструють певну сталість моделей людської поведінки, спільних для різних історичних епох.
ВСЕЛЕНСЬКИЙ ХАРАКТЕР КАТОЛИЦЬКОЇ АКЦІЇ У СВІТЛІ ДІЯЛЬНОСТІ ЄПИСКОПА ГРИГОРІЯ ХОМИШИНА
Мета дослідження – на основі документів, зокрема, папських енциклік, пастирських послань та творів Григорія Хомишина проаналізувати особливості втілення й реалізації ідей Католицької Акції в Станіславівській єпархії, з’ясувати, яким чином ініціативи єпископа Г. Хомишина відповідали вселенським принципам світського апостольства. Методологічна основа. У дослідженні застосовано історико-порівняльний та історико-хронологічний методи, аналізу й синтезу, синхронного і діахронного аналізу, принципи об’єктивності та неупередженості.Результати дослідження. У першій половині ХХ ст. Католицька Акція стала провідною формою апостольства мирян у Католицькій Церкві. Для Греко-Католицької Церкви на українських землях цей рух набував особливого значення у зв’язку з викликами модернізації, секуляризації та впливом ідеологій. Особливу роль у впровадженні Католицької Акції на теренах Станіславівської єпархії відіграв єпископ Г. Хомишин (1867–1945), діяльність якого виходила за межі локального, набуваючи вселенського характеру. У ході дослідження встановлено, що Католицька Акція в Станіславівській єпархії мала чітку мету та спиралась на ідеї пап Пія X та Пія XI. Особливу роль у її реалізації відігравали інституції, створені з ініціативи єпископа Г. Хомишина, зокрема, культурно-просвітницькі регіональні осередки товариства «Скала». Г. Хомишин, на відміну від митрополита А. Шептицького, наголошував на римоцентризмі та жорсткій церковній дисципліні, що наближало його бачення проблеми до західноєвропейського зразка.Висновки. Католицька Акція в Станіславівській єпархії постала як приклад гармонійного поєднання вселенської ідеї з місцевими церковними традиціями та історичним контекстом міжвоєнної доби. Її впровадження сприяло духовному оновленню, формуванню активного мирянства та заклало основи для майбутнього розуміння ролі вірян у Церкві. Досвід Г. Хомишина заслуговує на глибше осмислення у сучасному релігієзнавчому та історико-богословському дискурсі.
Авторське право (c) 2025 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ПОЛІТИЧНІ ТА СОЦІАЛЬНО-ЕКОНОМІЧНІ ПРОЦЕСИ В УГОРЩИНІ ПІСЛЯ ПЕРШОЇ СВІТОВОЇ ВІЙНИ – З ОСЕНІ 1918 ДО 1921 РОКУ
У статті описуються складні політичні та соціально-економічні трансформації, що відбувалися в Угорщині після розпаду Австро-Угорської імперії внаслідок поразки у Першій світовій війні.Метою дослідження є комплексний аналіз причин і наслідків політичної нестабільності, революційних змін, зовнішньо- політичних викликів та соціально-економічної кризи, що охопила Угорщину в період з осені 1918 до весни 1921 року. У центрі уваги – діяльність уряду графа Мігая Карої, спроби збереження територіальної цілісності країни, пошуки демократичного устрою та реакція на виклики з боку новоутворених держав Центрально-Східної Європи, а також прагнення модернізації державного апарату й адаптації до нових геополітичних умов. Аналізуються також ідеологічні конфлікти, суспільна мобілізація, культурні зрушення та роль інтелігенції в революційних процесах.Актуальність теми зумовлена потребою переосмислення досвіду постімперських трансформацій у Центрально-Східній Європі, які мають багато паралелей із сучасними процесами державотворення, втрати територій, пошуку політичної легітимності та боротьби за міжнародне визнання. Розуміння глибинних причин кризи угорської державності допомагає краще осмислити виклики, з якими стикаються нові або трансформовані держави у постконфліктних умовах.Методи дослідження включають історико-порівняльний аналіз, системний підхід та міждисциплінарну методологію, яка дозволила простежити вплив зовнішніх і внутрішніх чинників на трансформацію угорської державності.У результаті дослідження виявлено, що політика уряду М. Карої, попри прогресивні реформи (демократизація, земельне питання, створення республіки), не змогла зупинити процес територіального розпаду та глибокої політичної кризи. Відсутність стабільної армії, слабкий зовнішньополітичний вплив, революційні настрої в країні, спротив з боку старої політичної еліти та агресивна політика сусідніх держав (Румунії, Чехословаччини, Королівства СХС) призвели до дестабілізації. Пропозиція створення «Східної Швейцарії» не отримала підтримки. Соціальні протести, зростання радикальних настроїв, селянські бунти та слабкість адміністративного апарату остаточно підірвали легітимність уряду. Висновки: дослідження показало, що незважаючи на щире прагнення демократичних реформ, політика М. Карої зазнала краху в умовах зовнішньої ізоляції, внутрішнього хаосу та військової беззахисності. Вивчення цього періоду дозволяє краще зрозуміти природу політичної кризи, характер постімперських трансформацій та формування модерної угорської державності.
У ПОШУКАХ НЕІСНУЮЧОЇ СІЧІ: ДЕКОНСТРУКЦІЯ ІСТОРІОГРАФІЧНОГО МІФУ
Мета статті – на основі комплексного аналізу історичних джерел, картографічних матеріалів та супутникових знімків із залученням сучасних ГІС-технологій, верифікувати існуючі наукові гіпотези щодо місця розташування так званої Базавлуцької Січі та спростувати історіографічний конструкт її існування як стаціонарного укріпленого військово-адміністративного центру. Методи дослідження залучено як загальнонаукові (аналізу та синтезу), так і спеціальні історичні: картографічний, джерелознавчий і метод геоінформаційних систем. Результати дослідження. Спростовано усталене в історіографії уявлення про існування Базавлуцької Січі як сталого, стаціонарного укріплення запорозького козацтва у Великому Лузі впродовж 1593–1638 рр. На основі аналізу широкого кола писемних джерел, історіографії XVIII–XXI століть, картографічних матеріалів та супутникових знімків із використанням ГІС-технологій встановлено, що: Базавлуцька Січ є історіографічним конструктом, сформованим у другій половині XIX ст. під впливом романтичної інтерпретації минулого та спроби заповнити прогалини у джерелах без належної верифікації. Висновки. У результаті проведеного дослідження, здійснено верифікацію припущень щодо місця розташування так званої Базавлуцької Січі. Аналіз виявив відсутність сталої традиції локалізації цього укріплення в історичних джерелах. Основні наративи, які впродовж XIX століття формували уявлення про Базавлуцьку Січ, базуються фактично лише на свідченні Е. Ляссоти 1593 р. Воно жодного разу не повторюється у наступних документах і не підтверджується археологічно. Застосування ГІС-методу дозволило порівняти уявний картографічний образ Січі з реальними ландшафтами Великого Лугу, відкритими після осушення Каховського водосховища внаслідок підриву ГЕС у 2023 році.Дослідження виявило, що упродовж 1593–1638 років козаки дійсно використовували терени Великого Лугу як місця тимчасового базування. Проте не існує жодних джерельних підстав стверджувати про наявність постійного, стаціонарного укріплення, яке відповідало б ознакам Січі як козацького політико-адміністративного і військового центру.
СВЯТОСЛАВ КАРАВАНСЬКИЙ В УКРАЇНСЬКОМУ ДИСИДЕНТСЬКОМУ РУСІ (1960-ТІ – 1970-ТІ РР.)
Мета статті – всебічний та комплексний аналіз участі Святослава Караванського в українському дисидентському русі від початку 1960-х рр. до кінця 1970-х рр. Методологічною основою статті виступили принципи об’єктивності, історизму, всебічності, наступності, а також комплекс спеціально-історичних і загальнонаукових методів. У роботі використано методи аналізу та синтезу, ретроспективний, проблемно-хронологічний, метод порівняння та зіставлення інформації з різних джерел. Результати та висновки. Життєвий шлях С. Караванського у 1960-х – 1970-х рр. є вражаючим прикладом непохитної вірності ідеалам національного відродження, громадянської гідності та інтелектуального спротиву радянському тоталітаризмові. Його діяльність у рамках українського дисидентського руху вийшла далеко за межі особистого протесту – вона набрала характеру тривалої і послідовної боротьби, що поєднувала культурно-просвітницький, публіцистичний, мовознавчий та правозахисний аспекти. Святослав Караванський виступав не лише проти політичних репресій, а й проти глибших процесів русифікації та знищення національної ідентичності. Його публічні звернення, протестні листи, літературна і наукова діяльність, зокрема створення «Словника українських рим» і публікації статей, стали важливими актами опору, спрямованими як на внутрішню аудиторію, так і на міжнародну спільноту. Ув’язнення С. Караванського не зламало його духу, а лише поглибило його переконання. Активність дисидента в таборах, участь у створенні «Кодексу честі політв’язня», голодування, вступ до Української Гельсінської групи свідчать про його перехід від індивідуального до колективного, структурованого опору. Досвід С. Караванського демонструє, що українське дисидентство не було однорідним явищем, а мало всередині себе різні стратегії й підходи до боротьби. При цьому С. Караванський уособлював найбільш рішучу, активну лінію спротиву, в якій поєднувалися особиста жертовність, інтелектуальна праця та стратегічне бачення. Його внесок у збереження української національної ідентичності, правозахисну боротьбу та інтелектуальну спадщину є безумовно вагомим і заслуговує на глибоке наукове осмислення й належне вшанування.
ЗБЕРЕЖЕННЯ ПАМ’ЯТІ ПРО ЗАГИБЛИХ ВОЇНІВ ХЕРСОНА ЯК ЧИННИК ФОРМУВАННЯ ЛОКАЛЬНОЇ ІДЕНТИЧНОСТІ
Метою статті є дослідження процесів збереження пам’яті про загиблих воїнів Херсона в контексті формування локальної ідентичності міської громади в умовах повномасштабної війни проти України. Автор акцентує увагу на усній історії як на ключовому методі збору історичного матеріалу, що дозволяє фіксувати живу, емоційну пам’ять родичів і близьких загиблих учасників подій. У центрі дослідження – механізми формування колективної пам’яті, трансормація локальних ідентичностей у прикордонному місті під час окупації 2022 р., а також соціокультурне значення вшанування загиблих як морального й об’єднавчого ресурсу громади. Методологічну основу становлять підходи усної історії, джерелознавчий аналіз інтерв’ю з місцевими жителями, критичний аналіз наратива пам’яті, елементи мікроісторії та історичної антропології. Особливу увагу приділено реконструкції локального воєнного досвіду херсонців через призму особистих свідчень, які виступають як важливе джерело для осмислення не лише фактів, а й ціннісної складової історичної реальності. Наукова новизна статті полягає у фокусі на специфіці локальної пам’яті в умовах сучасної війни, що відбувається на сучасному етапі, а також у введенні до наукового обігу нового емпіричного матеріалу – усних свідчень жителів Херсона про події захисту міста в перші дні вторгнення та вшанування полеглих. Це дозволяє по-новому подивитися на роль пам’яті як чинника громадської мобілізації, соціальної єдності та національного самоствердження.У межах дослідження виявлено, що збереження пам’яті про загиблих воїнів Херсона постає не лише як історичне завдання, а як активний чинник творення локальної ідентичності, що заснована на спільному досвіді, цінностях та моральній відповідальності. Стаття підкреслює важливість інтеграції усної історії у ширші національні історіографічні та освітні практики задля повноцінного збереження пам’яті в умовах війни. У висновках наголошується, що збереження пам’яті про загиблих захисників не лише виконує функцію морального обов’язку перед минулим, а й формує основи майбутнього – через закріплення цінностей спротиву, гідності та відповідальності у колективній свідомості громади. Пам’ять у цьому випадку є не лише об’єктом історичного дослідження, а й активним соціальним ресурсом у боротьбі за ідентичність і гідність нації.
ІСТОРІОГРАФІЯ ДОСЛІДЖЕННЯ УКРАЇНСЬКОЇ ГРЕКО-КАТОЛИЦЬКОЇ ЦЕРКВИ ЗАХІДНОЇ УКРАЇНИ НА ПОЧАТКОВИХ ЕТАПАХ ПІДПІЛЛЯ
Метою статті є всебічний історіографічний аналіз дослідження початку підпільної діяльності Української греко-католицької церкви (УГКЦ) на теренах Західної України. Автори прагнуть простежити еволюцію підходів до цієї проблематики в різних історичних та ідеологічних контекстах, виявити головні наративи та концептуальні рамки, у межах яких інтерпретувалась діяльність УГКЦ. Методологія статті базується на міждисциплінарному підході, що поєднує історіографічний аналіз, теорії історичної та культурної пам’яті, постколоніальних студіях та дискурс-аналізі. Застосовано також підходи історії повсякдення для глибшого осмислення життєвого виміру підпільної релігійної практики. Основний зміст статті складає системний огляд основних етапів розвитку історіографії дослідження УГКЦ в умовах підпілля. Проаналізовано радянську історіографію 1940–1980-х рр., яка через ідеологічну оптику презентувала УГКЦ як «антирадянський елемент» та «агента Ватикану», заперечуючи факт релігійних переслідувань і подаючи насильницьку ліквідацію Церкви «як добровільне возз’єднання з православ’ям». Діаспорна історіографія 1940–1980-х рр. подає УГКЦ, як духовний опір тоталітаризму, трактує її переслідування як акт геноциду релігійного життя українців, акцентуючи на збереженні церковної та національної ідентичності. Пострадянська українська історіографія 1990–2000-х рр. завдяки введенню до наукового обігу архівних джерел з фондів СБУ, МВС та ЦДАГО здійснила переосмислення подій, вперше об’єктивно висвітила механізми насильницької ліквідації УГКЦ, діяльність підпільного єпископату та духовентства. Західна наукова історіографія аналізує УГКЦ, як приклад релігійного опору тоталітарній системі, включаючи її в ширший контекст репресивної політики СРСР щодо релігійних інституцій та дослідження релігійної свободи в Центрально-Східній Європі. У висновках стверджується, що історіографія підпільної діяльності УГКЦ еволюціонувала від жорстко ідеологічних радянських трактувань до сучасних багаторівневих інтерпретацій, що враховують політичні, культурні та духовні аспекти опору Церкви радянській репресивній системі. Наголошено на важливості подальших міждисциплінарних досліджень, які дозволять глибше зрозуміти феномен підпільного існування Церкви як складову української історичної пам’яті та національної ідентичності.
«ІСПАНСЬКІ ДІТИ» УКРАЇНИ: ЕМІГРАНТИ З ІСПАНІЇ У ДНІПРОПЕТРОВСЬКУ ТА ОБЛАСТІ У 1950-Х – 1980-Х РР.
Мета дослідження – охарактеризувати умови появи, становище та особливості існування іспанської громади у Дніпропетровську та області у 1950-х – 1980-х рр. у контексті історії іспанської еміграції до СРСР, зумовленої подіями громадянської війни в Іспанії 1936–1939 рр. В основу розвідки покладено неопубліковані документи з Державного архіву Дніпропетровської області, матеріали регіональної періодики, спогади іспанських емігрантів, результати досліджень, присвячених іспанській еміграції в СРСР. Методи. Дослідження виконано на перехресті регіональної, локальної історії та історії міжнародних відносин, було застосовано загальнонаукові та спеціальні історичні методи (історико-генетичний, компаративний, історико-хронологічний, біографічний тощо). Результати. З 1950-х р. відбулося чергове розселення іспанських емігрантів, в основному так званих «іспанських дітей», у межах СРСР, де частину з них було розташовано у промислових регіонах України, зокрема у Дніпропетровській області. Географія розселення іспанців була обмежена містами (Дніпропетровськ, Кривий Ріг, Дніпродзержинськ, Марганець, Нікополь), де існувала можливість працевлаштування та забезпечення належними (з погляду радянської влади) умовами проживання. Загальна кількість іспанців в області на 1960 р. становила 152 особи. Попри прагнення влади максимально вирішити всі побутові й соціальні проблеми, частина іспанців були незадоволені умовами проживання й наданою роботою, хоча більшість намагалися адаптуватися до них. Цьому сприяла можливість отримати освіту, зробити кар’єру, що було малоймовірним для багатьох емігрантів на батьківщині. Значну матеріальну допомогу емігрантам надавав Червоний Хрест.У Дніпропетровську було створено іспанський центр, обласний комітет Комуністичної партії Іспанії, які опікувалися життям громади. Існувало земляцтво у Кривому Розі. До 1971 р. у Дніпропетровську діяв інтернаціональний клуб «Дружба», який було закрито після розколу серед іспанських комуністів з «чехословацького питання». Висновки. Іспанців в СРСР, безпосередньо у Дніпропетровській області можна назвати діаспорою у тому сенсі, що вони мали можливості зберігати, хай з обмеженнями, свою ідентичність на етнічному, інституційному рівні. Регіональна влада, керівництво підприємств та установ, де працювали, навчалися іспанці, усіляко сприяли їх інтеграції до колективів, культивували головні ідеологеми СРСР щодо своєї ролі у подіях громадянської війни в Іспанії. З середини 1980-х рр. переважна частина іспанців почали активно виїжджати на батьківщину. Більшість зберегли «радянську» ідентичність. Перспективи дослідження – у написанні історії «іспанських дітей» України, загалом іспанської політичної еміграції в Україні, що значно збагатить уявлення про зміст та сутність радянсько-іспанських відносин та заповнить лакуну в історії українсько-іспанських зв’язків новітнього часу.
ТРАНСФОРМАЦІЙНІ ПРОЦЕСИ У СФЕРІ КУЛЬТУРИ І МИСТЕЦТВ, ВИКЛИКАНІ РЕВОЛЮЦІЄЮ ГІДНОСТІ В УКРАЇНІ
Мета статті – висвітлити трансформаційні процеси у сфері культури і мистецтва, викликані Революцією гідності та актуалізувати необхідність усвідомлення масштабів зазначених трансформацій в ході революції і їх значення для українського суспільства. Методологія дослідження базується на застосуванні загальнонаукових та спеціальних методів пізнання, зокрема системного підходу, аналізу, синтезу, логічного методу, методу візуалізації результатів дослідження. Результати роботи полягають у визначенні характеру трансформаційних процесів у сфері культури і мистецтва, викликаних Революцією гідності та в узагальненні поглядів науковців щодо їх ролі в революційних процесах та значенні для українського суспільства. Встановлено і прояснено генетичний зв’язок подій Революції гідності з напрямком подальшого соціокультурного розвитку України, усвідомлення майбутнього, в якому доведеться жити наступним поколінням, що постає актуальним завданням подальших наукових досліджень. Висновки. Виокремлення та висвітлення конкретних культурних й мистецьких проявів, привнесених Революцією гідності, а саме: в журналістиці та літературі, поезії, українській пісні, музиці, в усіх формах і жанрах образотворчого мистецтва, плакатній графіці, мистецтві фотографії, арт-інсталяції, перформансу, в кінематографі, музейному мистецтві тощо показало, що вони мали вагомий вплив на хід революції та на післяреволюційні зміни в українському суспільстві, активізували розвиток усіх сфер культури і мистецтва. Після перемоги революції, у післямайданний період ці трансформації надали перспективу подальшого розвитку культури і мистецтва. Попри широкий спектр відображення в історіографічних джерелах перебігу і проблем Революції гідності, на нашу думку, трансформаційні процеси у сфері культури, привнесені революцією, з огляду на їх значимість і масштабність потребують всебічного осмислення, дослідження та збереження в історичній пам’яті.
ТРАНСФОРМАЦІЯ ЗМІСТУ КУРСУ ГРОМАДЯНСЬКОЇ ОСВІТИ ДЛЯ 10 КЛАСУ: НОВІ АСПЕКТИ В УМОВАХ РОСІЙСЬКО-УКРАЇНСЬКОЇ ВІЙНИ
Метою статті є аналіз трансформації змісту шкільного курсу «Громадянської освіти», що формує демократичну ідентичність учнів, у контексті повномасштабної війни в Україні. Дослідження спрямоване на визначення нових змістових акцентів, які потребують включення до оновленої програми, зокрема в умовах воєнного стану, психологічних викликів та інформаційної загрози.Методи дослідження базуються на критичному аналізі чинних навчальних програм, нормативно-правових актів, висновків освітніх експертів, а також на порівняльному аналізі європейських моделей громадянської освіти, зокрема “Reference Framework of Competences for Democratic Culture”.Результатом дослідження є обґрунтованння необхідності включення до шкільного курсу нових тем, таких як: міжнародне гуманітарне право, захист прав внутрішньо переміщених осіб, діяльність правозахисних інституцій, основи психологічної саморегуляції, медіаграмотність і цифрова безпека, участь молоді у волонтерських та громадських ініціативах. Наголошується на важливості формування у школярів усвідомлення європейського напряму розвитку України.У висновках підкреслено, що оновлення змісту дисципліни має базуватися на засадах стійкості, правової свідомості, соціальної активності та критичного мислення. Реформування передбачає також впровадження сучасних методик – проєктного навчання, міжпредметних інтеграцій, співпраці з громадськими організаціями та застосування реальних кейсів. Це забезпечить формування громадянських компетентностей, необхідних для адаптації в умовах війни, післявоєнної відбудови та розвитку демократичного суспільства.
НОВА МОНОГРАФІЯ БОГДАНА КІНДРАТЮКА ПРО МУЗИЧНЕ МИСТЕЦТВО ГАЛИЦЬКО-ВОЛИНСЬКОГО КНЯЗІВСТВА
НА ШЛЯХУ ДО СЕБЕ. РЕЦЕНЗІЯ НА КНИГУ ТУРЧЕНКО Ф. Г. ПЕРЕД ВИКЛИКАМИ ЕПОХИ. СПОГАДИ ІСТОРИКА. ЗАПОРІЖЖЯ: ВИДАВНИЧИЙ ДІМ «ГЕЛЬВЕТИКА», 2023. 400 С.
ДО ПИТАННЯ ПРО ОГОЛОШЕННЯ У СІЧНІ 1922 Р. ОДЕСЬКОЇ ГУБЕРНІЇ ГОЛОДУЮЧОЮ
Метою дослідження є аналіз на основі, передусім, періодичного видання, передумов та наслідків оголошення у січні 1922 р. Одеської губернії голодуючою. На основі загальнонаукових методів, таких як аналіз та синтез, та історичного методу визначено основні напрямки діяльності одеської влади, зокрема, Одеської губернської комісії для допомоги голодуючим, які постраждали від неврожаю, щодо організації допомоги голодуючим Поволжя та з’ясовано ту обставину, що оголошення Одеської губернії голодуючою не призвело до надання реальної продовольчої допомоги тій частині населення краю, яке її потребували. Результати дослідження: проаналізовано діяльність губернської комісії, яка, передусім, полягала у підготовці та відправленні до Поволжя продовольчих потягів. Такий потяг було відправлено навіть тоді, коли губернія 14 січня 1922 р. вже була оголошена голодуючою. Загалом з Одеської губернії до Поволжя станом на 1 лютого 1922 р. було відправлено 58 вагонів збіжжя. Це при тому, що у листопаді 1921 р. вже почали фіксуватися випадки голодної смерті, яких у наступні місяці ставало все більше. А у січні 1922 р., скажімо, в Одеському повіті голодувало 70 тис. осіб. Висновки. Коли засуха створила реальну загрозу голоду одеська місцева влада намагалась вживати заходи для мінімізації наслідків засухи й недопущення голоду, але далі добрих намірів справа не пішла.Згодом ця влада, виконуючи вказівки більшовицького уряду росії, почала організовувати допомогу голодуючим Поволжя. Цій меті була підпорядкована діяльність Одеської губернської комісії для допомоги голодуючим, які постраждали від неврожаю. Під керівництвом цієї комісії до Поволжя було відправлено 58 вагонів зі збіжжям. Ці вагони відправлялись й тоді, коли вже фіксувались випадки голодних смертей, а окремі повіти губернії визнавались голодуючими. Факт оголошення повітів чи губернії голодуючими не означав надання негайної й реальної допомоги голодуючим через те, що для цього бракувало достатньо ресурсів. Але все ж таки допомога почала надаватись, зокрема, почали видаватись безкоштовні обіди. Ще одним видом допомоги для мешканців Одеси стала видача продовольства від добродійного комітету «Джойнт», який забезпечував надходження зі США продовольчих переказів.
ДЖЕРЕЛА З ІСТОРІЇ ЗЕМЕЛЬНОЇ ПОЛІТИКИ ХЕРСОНСЬКОГО ГРОМАДСЬКОГО САМОВРЯДУВАННЯ В 1912–1916 РР.
Стаття являє собою археографічну публікацію архівних документів, що окреслюють земельну політику Херсонського громадського управління на початку XX ст. Метою дослідження є введення до наукового обігу комплексу документів, які висвітлюють управлінські рішення Херсонської міської думи та управи щодо експлуатації міських земель. Методологічну основу роботи становить археографічний підхід, що передбачає наукове опрацювання, систематизацію та коментування архівних матеріалів. Основний зміст становлять документи з фонду 4 Державного архіву Херсонської області, які ілюструють механізми регулювання землекористування, підходи до оренди, продажу та обліку земель у межах міста. У публікації репрезентовано службове листування, протоколи засідань, земельні контракти, ухвали думи та управи, які відображають ключові аспекти земельної політики, зокрема: порядок надання в оренду міських земель, облік і ревізія земельного фонду, врегулювання відносин з орендарями, встановлення ставок орендної плати, боротьба з самовільним зайняттям земель, а також ініціативи щодо модернізації міської земельної власності. Окрему увагу приділено документам, що стосуються змін у земельній політиці в умовах Першої світової війни, зокрема, мобілізації ресурсів і використання їх військовими. Публікація супроводжується науковим апаратом, який включає коментарі, пояснення термінів та інституцій, а також вказівки на місця зберігання і реквізити документів. У висновках наголошено на значущості оприлюднення матеріалів для розуміння практичної діяльності органів місцевого самоврядування у сфері земельної політики в умовах передвоєнного та воєнного періоду початку ХХ ст. Представлені документи можуть стати основою для подальших досліджень соціально-економічної історії Півдня України, зокрема, уточнити особливості муніципального управління міста Херсон.